Постинг
26.03.2007 00:54 -
Вместо дърводелец станах...икономист-І
Автор: happybusiness
Категория: Лични дневници
Прочетен: 2706 Коментари: 1 Гласове:
Последна промяна: 16.11.2010 18:43
![](https://blog.bg/images/1/11/rss.gif)
Прочетен: 2706 Коментари: 1 Гласове:
0
Последна промяна: 16.11.2010 18:43
![Постингът е бил сред най-популярни в категория в Blog.bg Постингът е бил сред най-популярни в категория в Blog.bg](https://blog.bg/images/page/icon_post_populyaren.gif)
![Постингът е бил сред най-популярни в Blog.bg Постингът е бил сред най-популярни в Blog.bg](https://blog.bg/images/page/icon_post_top5.gif)
Дядо ми имаше прекрасна работилница- дърводелска. С дебел дървен тезгях със стяга в единия край. Най- чудното в тази стяга беше дървеният и винт, с който се приближаваше едната челюст към другата. За да се направи такъв винт казваше дядо трябвали три години и два месеца- три години да узрее дървото и два месеца да се изработи. Имаше една стена с окачени най-различни инструменти- чукове, чукчета, свредла, длета и всякакви причудливи джаджи, за чието предназначение нито разбирах, нито можех да се досетя. Когато влизахме в работилницта се чуствах тка, сякаш са ме пуснали в тайната стая на някой алхимик.
Обучението ми в занаята започна с едно джобно ножче и една прясна върбова клонка. Задачата- проста. Да си направя върбова свирка. След -айстия опит и два порязани пръста имах забележителен резултат- държах в ръцете си свирка, досущ като тази, която дядо беше измайсторил. Единствената разлика между двете беше, че моята звук не даваше, с каквото и усилие да надувах. Тогава и за първи път разбрах, какво означава и усмивката "под мустак", макар че дядо ми нямаше мустаци. Леко затвореното му око и игривото потрепване на ъгълчето на устата радвижваха бръчките по лицето му като вълнички във вир след хвърлено камъче. Дядо взе недодяланото ми произведеие и след две резки с неговото джобно ножче за ашладисване ми върна свирката. "Я сега!" ме подкани. Духнах и - О чудо на чудесата!- свирнах.
На въпроса ми защо аз не можах да направя свиреща свирка, а дядо може, старият човек без да сваля подмустачната усмивка ми каза: "Чедо, чедо, много хора имат ножчета ама малко знаят да дялат с тях!" И тогава го помолих да ме научи и аз да мога да правя свирещи свирки. Тогава и започнах да опознавам тайствените инструменти в неговата работилница. Удивително бе, че за всяко просто действие имаше множество различни инструменти. Едното просто пробиване на дупка криеше необходимостта да се познават поне десет различни такъма. И на простичкия въпрос от моя страна защо му трябват на човек толкова сложни и причудливи джаджи за да пробие една обикновенна дупка при положение, че има бормашини, дядо ми вместо отговор само ме погледна. Няма да забравя погледа под двете побелели и надвиснали като лавини вежди, натежал от обида, съжаление и отчаяние , с който ме зашлеви.
Изведе ме от работилницата. Седна на един пън с милиони белези от стоманените целувки на брадви и тесли. Сложи ме да седна на коляното му и ми обясни, че ако виждам в пробиването на дървото прости дупки от мен майстор няма да стане. На учудения ми и объркан поглед отговори пак с онази подмустачна усмивка. Явно много се радваше когато успее да ме обърка. Благо ми заразказва:" Слушай ,чедо. Представи си, че трябва да пробиеш дупка за канелката на ново буре за вино. Уж проста и лесна работа ама хич не е тъй! Първо си представи каква отговорност се крие зад тази уж ,както казваш, проста работа. Ами най- напред трябва да се избере на кое място да се направи отвора. Ако е много нагоре, на човека който слага вино в бурето ще му се налага да го накланя, когато нивото падне под канелката и така ще го размътва. Ако направиш отвора много надолу, през цялото време на човека освен чисто винце в каната му ще влиза пак утайка и ще му разваля кефа.
И виновен за разваления кеф на човека ще си ти.
После трябва да избереш на коя дъга да направиш отвора. Да не е много суха, защото като се раздуе от влагата ще пукне канелката и ще изтече на човека труда и мъката на земята.
И виновен за изхабения труд и мъка ще си ти.
После тррябва да избереш с кой номер свредел ще направиш отвора, защото спорд него ще се определи и каква канелка ще сложат на бурето.
После зависи и от какъв материал е бурето.
И т.н. и т.н. Затова, моето момче, е необходимо да има за всеки отвор отделен и специален инструмент.
Обясни ми стареца, че не е важно какво правим, а как това нещо ще служи на хората. И затова ние не просто пробиваме дупка на бурето, а правим място през което ще мине виното за да се весели човека. Значи в нашите ръце се крие благото на човешката душица. И ако просто вземем свредела и дупнем дупката все едно в душата на човека дупка сме изкопали. А ако докато правим отвора си представяме как слиза човека в избата, как коленичи на един крак и завърта чучура, как шурва в кана червената лава на виното, как се насълзяват от умиление очите на човека като дигне каната и отпие, ортаци на кефа с хората ставаме. Щото с нашата дупка сме допринесли за човешката радост. Ами колко голяма ще е споделената радост детска люлка или кошарка ако направиш....Ами на колко моабета ще се веселиш ако маса и столове заправиш....
Ей такива работи ми разказваше дядо за дърводелството.
И друго си спомням. Нямаше нито един нокът на пръстите си. Нямаше и два пръста.
Това беше неговото дялово участие в ООД-то на споделеното човешко щастие.
Обучението ми в занаята започна с едно джобно ножче и една прясна върбова клонка. Задачата- проста. Да си направя върбова свирка. След -айстия опит и два порязани пръста имах забележителен резултат- държах в ръцете си свирка, досущ като тази, която дядо беше измайсторил. Единствената разлика между двете беше, че моята звук не даваше, с каквото и усилие да надувах. Тогава и за първи път разбрах, какво означава и усмивката "под мустак", макар че дядо ми нямаше мустаци. Леко затвореното му око и игривото потрепване на ъгълчето на устата радвижваха бръчките по лицето му като вълнички във вир след хвърлено камъче. Дядо взе недодяланото ми произведеие и след две резки с неговото джобно ножче за ашладисване ми върна свирката. "Я сега!" ме подкани. Духнах и - О чудо на чудесата!- свирнах.
На въпроса ми защо аз не можах да направя свиреща свирка, а дядо може, старият човек без да сваля подмустачната усмивка ми каза: "Чедо, чедо, много хора имат ножчета ама малко знаят да дялат с тях!" И тогава го помолих да ме научи и аз да мога да правя свирещи свирки. Тогава и започнах да опознавам тайствените инструменти в неговата работилница. Удивително бе, че за всяко просто действие имаше множество различни инструменти. Едното просто пробиване на дупка криеше необходимостта да се познават поне десет различни такъма. И на простичкия въпрос от моя страна защо му трябват на човек толкова сложни и причудливи джаджи за да пробие една обикновенна дупка при положение, че има бормашини, дядо ми вместо отговор само ме погледна. Няма да забравя погледа под двете побелели и надвиснали като лавини вежди, натежал от обида, съжаление и отчаяние , с който ме зашлеви.
Изведе ме от работилницата. Седна на един пън с милиони белези от стоманените целувки на брадви и тесли. Сложи ме да седна на коляното му и ми обясни, че ако виждам в пробиването на дървото прости дупки от мен майстор няма да стане. На учудения ми и объркан поглед отговори пак с онази подмустачна усмивка. Явно много се радваше когато успее да ме обърка. Благо ми заразказва:" Слушай ,чедо. Представи си, че трябва да пробиеш дупка за канелката на ново буре за вино. Уж проста и лесна работа ама хич не е тъй! Първо си представи каква отговорност се крие зад тази уж ,както казваш, проста работа. Ами най- напред трябва да се избере на кое място да се направи отвора. Ако е много нагоре, на човека който слага вино в бурето ще му се налага да го накланя, когато нивото падне под канелката и така ще го размътва. Ако направиш отвора много надолу, през цялото време на човека освен чисто винце в каната му ще влиза пак утайка и ще му разваля кефа.
И виновен за разваления кеф на човека ще си ти.
После трябва да избереш на коя дъга да направиш отвора. Да не е много суха, защото като се раздуе от влагата ще пукне канелката и ще изтече на човека труда и мъката на земята.
И виновен за изхабения труд и мъка ще си ти.
После тррябва да избереш с кой номер свредел ще направиш отвора, защото спорд него ще се определи и каква канелка ще сложат на бурето.
После зависи и от какъв материал е бурето.
И т.н. и т.н. Затова, моето момче, е необходимо да има за всеки отвор отделен и специален инструмент.
Обясни ми стареца, че не е важно какво правим, а как това нещо ще служи на хората. И затова ние не просто пробиваме дупка на бурето, а правим място през което ще мине виното за да се весели човека. Значи в нашите ръце се крие благото на човешката душица. И ако просто вземем свредела и дупнем дупката все едно в душата на човека дупка сме изкопали. А ако докато правим отвора си представяме как слиза човека в избата, как коленичи на един крак и завърта чучура, как шурва в кана червената лава на виното, как се насълзяват от умиление очите на човека като дигне каната и отпие, ортаци на кефа с хората ставаме. Щото с нашата дупка сме допринесли за човешката радост. Ами колко голяма ще е споделената радост детска люлка или кошарка ако направиш....Ами на колко моабета ще се веселиш ако маса и столове заправиш....
Ей такива работи ми разказваше дядо за дърводелството.
И друго си спомням. Нямаше нито един нокът на пръстите си. Нямаше и два пръста.
Това беше неговото дялово участие в ООД-то на споделеното човешко щастие.
Икономист: Когато Бойко се срещна с Мехм...
"Икономист": Рецесията в чужби...
"Икономист": Балканите са зако...
"Икономист": Рецесията в чужби...
"Икономист": Балканите са зако...
Следващ постинг
Предишен постинг
Сигурно си по-богат от дядо ти на практика, но дядо ти с тея свиркащи свирки е бил по-богат на теория:))) Почти като песента на колелетата ми прозвуча:))))))
Пази си това писание, че като остраееш да си станеш пак един хубав дядо дърводелец:) кое внуче ще се впечатли от дядо икономист:)
цитирайПази си това писание, че като остраееш да си станеш пак един хубав дядо дърводелец:) кое внуче ще се впечатли от дядо икономист:)
Търсене
За този блог
![](https://blog.bg/photos/profile/17325.jpg)
Гласове: 189
Блогрол